‫אני לא יודעת אם תקרא את זה אי פעם.‬
‫בכל יום אנחנו יוצאים לסיור בתקווה שנמצא אתכם איפשהו.‬
‫אני תוהה היכן אתם נמצאים.‬
‫לא מצאתי אתכם, ואז יום אחד, מצאתי את המקום הזה.‬
‫שליו פה מאוד.‬
‫הפחד שלעולם לא ניפגש שוב לא רודף אותי פה.‬
‫למעשה, אני מרגישה שאתה בקרבת מקום, ושבקרוב ניפגש.‬
‫אז אני באה הנה מדי יום ביומו, כדי שניפגש.‬
‫הצבא הנשכח‬
‫ "תנו לי דם ואתן לכם חירות."‬
‫זו הפכה להיות זעקת הקרב של חיילי הצבא הלאומי ההודי, ‬
‫ששמרו על התקווה גם כשהכול היה אבוד.‬
‫צבא השחרור הזה המשיך להילחם‬
‫כדי להגשים חלום שהשתוקקו לו זמן רב, החלום לשחרר את הודו.‬
‫הרשויות הבריטיות אסרו מייד על כל דיווח בנוגע לצבא הלאומי ההודי‬
‫וכינו את צבא השחרור הזה "צבא של בוגדים".‬
‫סמוך למאימיו, בורמה - 1944‬
‫מאיה.‬
‫גבול הודו-בורמה - 1996‬
‫בית הספר קרוב.‬
‫אבל המקום פשוט מוצף בסיורי צבא מעבר לנקודה הזו.‬
‫כדאי שנמהר.‬
‫הדרך הזו מובילה לבית הספר?‬
‫הדרך שמובילה לבית הספר היא מכאן.‬
‫אני צריך קצת זמן.‬
‫אני מוכרח ללכת לבדוק משהו.‬
‫טוב, הוא יהיה איתך. הוא ייקח אותך לבית הספר.‬
‫אבל בואו נזדרז.‬
‫לא ישנת מהיום שהגעת לפה.‬
‫סורינדר...‬
‫בכל פעם שאני עוצם את העיניים, אני רואה רק גופות.‬
‫את יודעת איך זה למות מרעב?‬
‫ראית את הפצע של ארשאד, נכון?‬
‫- המוגלה נשפכה ממנו החוצה. ורימות. - ארשאד בסדר עכשיו.‬
‫- אבל הוא בסדר עכשיו. - ורימות.‬
‫הוא רחש רימות, מאיה.‬
‫נגמר לנו האוכל.‬
‫פשוט המשכנו ללכת עוד ועוד.‬
‫ואז התחלנו להיתקל בגופות של חברינו לנשק.‬
‫גופות רקובות.‬
‫איבדנו אלפים מחברינו לנשק, מאיה.‬
‫ואני שרדתי.‬
‫הפסדנו, ולמרות זאת אני שרדתי.‬
‫אני מחכה לך מדי יום ביומו.‬
‫כאן במכתביי כתבתי את כל הרגשות שלי אליך.‬
‫קיוויתי שיום אחד תקרא את המכתבים האלה.‬
‫אבל עדיין, היה עוד הרבה שלא נאמר.‬
‫כי יש דברים שאי אפשר לבטא במילים.‬
‫אפשר רק להרגיש אותם.‬
‫תרוצו! תברחו מכאן!‬
‫תמות, בן זונה!‬
‫- חרא! - תרוצו!‬
‫קבל את זה, בן זונה!‬
‫- המפקד? - כן.‬
‫המפקד, הפלישה האווירית הזו נועדה לסייע להתקדמות הצבא הבריטי.‬
‫אחד מכוחות החוד שלהם יגיע עד שחר.‬
‫מה הפקודות שלנו?‬
‫במפקדה אומרים שההחלטה בידיך עכשיו.‬
‫או שנוכל לסגת לראנגון, ‬
‫או שננסה לעצור את הבריטים.‬
‫סודהי!‬
‫ארשאד!‬
‫נותרה לנו מעט מאוד תחמושת.‬
‫המפקד, כולנו עומדים למות! הכול נגמר!‬
‫הוא צודק. הכול נגמר! לא נשאר כלום.‬
‫לא נשאר כלום, אידיוט? אתה לא מסוגל להילחם?‬
‫מה אתה עושה, גבר? הוא צודק!‬
‫היפנים לא ישלחו לנו אספקה נוספת!‬
‫הם כבר נסוגו לראנגון!‬
‫תסתכל עליהם!‬
‫אם נישאר כאן, כולנו נמות!‬
‫לא נרוויח מזה כלום, סודהי.‬
‫נרוויח?‬
‫אחרי כל מה שקרה, אתה רוצה להרוויח משהו מזה?‬
‫כולם...‬
‫תסתכל עליהם, כל אלה שמתו...‬
‫ואלה שהקריבו את עצמם אז בג'ונגל...‬
‫ההקרבה שלהם חסרת משמעות?‬
‫תזכירו לעצמכם את המוטו של נטאג'י!‬
‫ "תנו לי דם ואתן לכם חירות."‬
‫נטאג'י מבקש את דמנו, הדם שלנו!‬
‫כי לעולם לא נצא לחופשי אם לא נקיז דם מדמנו!‬
‫עלינו לשלם את מחיר החירות שלנו ממש כאן.‬
‫ונעשה את זה!‬
‫לא פעם אחת, נעשה את זה אלפי פעמים!‬
‫בין אם נגיע לדלהי או לא, ‬
‫המהפכה שלנו צריכה להגיע לדלהי! זו הדרך היחידה!‬
‫החיילים הפצועים יילקחו בחזרה לראנגון.‬
‫ויחידת ראני ג'האנסי תהיה אחראית לזה.‬
‫כל השאר, ‬
‫נמנע מהבריטים להתקדם במשך כמה זמן שנוכל.‬
‫יום אחד הודו תזכור את ההקרבה שלנו.‬
‫הם אולי לא יבינו אותה.‬
‫אבל הם יזכרו אותה ללא ספק!‬
‫לאחר המלחמה המשכתי להסתתר במאימיו.‬
‫היה מסוכן מאוד לצאת.‬
‫כי מרגלים בריטים חיפשו אחר חיילים של הצבא הלאומי ההודי.‬
‫בנוסף, הייתי מוכרחה לשנות את השם שלי. ג'אנקי.‬
‫תזכור שאמרת שכולנו נלחמים במלחמה הזו, כל אחד בחזית שלו.‬
‫מאיה מתה במלחמה הזו...‬
‫וג'אנקי הייתה צריכה לתפוס את מקומה.‬
‫ג'אנקי עדיין נלחמת למען החירות.‬
‫החירות הפכה לתכלית חיי.‬
‫ובדיוק למען אותה תכלית, פתחתי בית ספר במאימיו.‬
‫כל הבנות כאן קוראות לי "סבתא". עכשיו הן החיילות שלי.‬
‫לימדתי אותן להילחם ולהאמין בעצמן.‬
‫בדיוק כשם שנטאג'י לימד אותנו.‬
‫מאיה...‬
‫לכי.‬
‫להתראות לעת עתה, מאיה.‬
‫תשמרי על עצמך.‬
‫אם תהיי מוגנת, ‬
‫תהיה לו סיבה...‬
‫להישאר בחיים.‬
‫- הניצחון להודו! - הניצחון להודו!‬
‫לא.‬
‫הכרת את סבתא ג'אנקי?‬
‫כן.‬
‫אבל לצערי...‬
‫למשך מעט מאוד זמן.‬
‫האנשים כאן אמרו לי שהגענו מעט מאוחר מדי.‬
‫בשנה שעברה הצבא שוב זרק את סבתא לכלא.‬
‫לפני ארבעה חודשים, כשהיא חזרה, היא הייתה חולה מאוד.‬
‫ואחרי כן, ממש בתוך יומיים...‬
‫מה אתה עושה, ארשאד?‬
‫עבר הרבה זמן מאז שראיתי את הפרצוף היפה שלי, גבר.‬
‫אני תוהה אם הוא עוד שם או שהוא נשטף בגשם הארור.‬
‫סודהי!‬
‫ממזרים ארורים.‬
‫תזוזו לימין!‬
‫תשתמשו בתחמושת שלכם בתבונה!‬
‫היי, תחפה עליי!‬
‫ארשאד!‬
‫ארשאד, קום. אתה בסדר?‬
‫תוציא אותי, גבר! אני גמור.‬
‫ארשאד, קום.‬
‫אני בסדר, סודהי. תלך.‬
‫פשוט תסתום את ה...‬
‫סודהי, אני בסדר גמור. פשוט תלך! קח את האקדח הזה ותלך!‬
‫שלא תעז למות או שאירה בך.‬
‫פומיי!‬
‫תזוז!‬
‫פומיי, תזוז!‬
‫כשהיינו ילדות היינו שואלות את סבתא, "סבתא, מי מצולם בתמונה?"‬
‫ובלי להסס אף לרגע, היא הייתה אומרת, "זה הגבר שאני אוהבת."‬
‫לעולם לא אשכח את החיוך הזה שלה.‬
‫למה לא חזרת לחפש את מאיה אף פעם?‬
‫הייתי שבוי מלחמה.‬
‫איבדנו הכול.‬
‫לקחו 17,000 מאיתנו בחזרה להודו והכניסו אותנו לכלא.‬
‫הביאו אותנו למבצר האדום בדלהי כדי לעמוד למשפט‬
‫על כך שיצאנו למלחמה נגד האימפריה הבריטית.‬
‫נחשבנו ל "צבא של בוגדים" .‬
‫אבל כשהאמת נחשפה במהלך משפטי המבצר האדום, ‬
‫קמה זעקה בכל רחבי המדינה.‬
‫אלפי הודים יצאו לרחובות כדי למחות.‬
‫אפילו מלחי חיל הים המלכותי ההודי התמרדו‬
‫והתחילו לכנות את עצמם "חיל הים הלאומי ההודי".‬
‫המדינה כולה יצאה לרחובות כדי לתמוך בצבא הלאומי ההודי.‬
‫בשלב הזה הבריטים הבינו‬
‫שבלי נאמנותם של החיילים ההודים, ‬
‫האימפריה לא תשרוד.‬
‫כשהשתחררתי מהכלא בשנת 1947,‬
‫הבנתי שהפכתי לפליט בארצי שלי.‬
‫הבית שלי היה עכשיו במדינה אחרת.‬
‫פקיסטן.‬
‫לא נותר לנו דבר. בצבא הודו סירבו לקבל אותנו בחזרה.‬
‫איך הם יכלו?‬
‫אחרי הכול, היינו בוגדים.‬
‫עברו חמש שנים עד שהמצב השתפר.‬
‫איכשהו חזרתי לסינגפור בשנת 1952‬
‫בתקווה למצוא את מאיה, או לפחות לגלות היכן היא נמצאת.‬
‫אבל לא מצאתי דבר.‬
‫הגעתי לבורמה. אבל היא כבר הייתה תחת משטר צבאי.‬
‫לא הרשו לאיש להיכנס.‬
‫ניסיתי כמיטב יכולתי. אפילו חציתי את הגבול פעם אחת.‬
‫אבל המזל לא היה לצידי. נתפסתי.‬
‫והם גירשו אותי.‬
‫אז יום אחד...‬
‫פשוט ויתרתי.‬
‫הפניתי את גבי לחיים, ‬
‫ולכל השאר.‬
‫פשוט הפסקתי לחיות.‬
‫אבל היא לא הפסיקה.‬
‫מאיה המשיכה להילחם.‬
‫כולכם נתתם את כל חייכם למען המדינה.‬
‫למען החלום של הודו.‬
‫גם מאיה המשיכה להילחם למען החירות.‬
‫אבל מה השגתם?‬
‫מה השגתם מאותה המלחמה?‬
‫עמאר, הדור שלך יגיד לנו מה השגנו מאותה המלחמה.‬
‫המאבק לחירות היה קרוב לוודאי די קל.‬
‫זו הייתה המלחמה שלנו.‬
‫אבל המאמץ לשמור על אותה החירות‬
‫קשה הרבה יותר.‬
‫וכולכם מוכרחים להילחם את המלחמה הזו.‬
‫נצטלם ביחד בדלהי.‬
‫במבצר האדום.‬
‫יהיה מה שיהיה, ‬
‫אני מבטיחה שאמשיך להילחם את המלחמה הזו.‬
‫שמענו שהחיילים סוגרים עלינו.‬
‫ייתכן שהם יבואו לבית הספר. אנחנו מוכרחים להסתלק מפה.‬
‫הגבול קרוב. נוכל ללכת דרך הג'ונגל.‬
‫טוב.‬
‫חפשו שם. לכו!‬
‫תזוזו מהר!‬
‫קדימה!‬
‫אני לא יכול לבוא איתכם.‬
‫- מה? לא! - אני לא יכול לבוא!‬
‫אין דרך אחרת, עמאר!‬
‫אנחנו כאן. ניקח אותך איתנו.‬
‫תנסה להבין מה אני אומר!‬
‫שברתי את הרגל. אני לא מסוגל ללכת!‬
‫אל תבזבזו זמן. תקשיבו לי.‬
‫תראו, הינה הגבול.‬
‫תגיעו לשם מהר ככל הניתן‬
‫וצרו קשר עם צבא הודו ובקשו את עזרתם.‬
‫אני אשאר להסתתר כאן. אהיה בסדר.‬
‫עכשיו צאו לדרך. קדימה! ראני, תסבירי לו!‬
‫לא נשאיר אותך פה לבד.‬
‫אם לא תלך, אז גם אני לא אלך!‬
‫עמאר, תנסה להבין.‬
‫אם תישארו פה, אף אחד לא ישרוד.‬
‫תסמוך עליי! תוכלו לעזור רק אם תברחו מפה.‬
‫- עמאר, הוא צודק. - קדימה!‬
‫בואו נלך ביחד או שכולנו נמות.‬
‫- בואו נלך להזעיק עזרה עכשיו! - לכו! תהיו אמיצים! לכו!‬
‫סודהי הקריב את חייו במקום שבו אלפי חיילי הצבא הלאומי ההודי‬
‫הקריבו את עצמם למען חירות הודו.‬
‫כמעט 26,000 חיילים של הצבא הלאומי ההודי‬
‫מסרו את נפשם במאבקם על חירותה של הודו.‬
‫מבין השורדים, אף חייל מהצבא הלאומי ההודי לא גויס לצבא הודו החופשית.‬
‫חרף עצומות ומכתבים, הממשלה סירבה להעניק‬
‫קצבת לוחמי חופש לחיילי הצבא הלאומי ההודי ששרדו.‬
‫בחלוף הזמן, הצבא הלאומי ההודי נהפך...‬
‫הצבא הנשכח‬